De mii de ani, tribul Ayoreo traieste în padurile din America de Sud.
Inca mai are cam acelasi stil de viata de vanator-culegator
ca si primii oamenii de pe Pamânt.
Dar în iunie 1998, s-au pomenit fata în fata cu sec. XX.
(: SDR :)
A fost întâlnirea norocoasa dintre doua lumi,
ambele la fel de umane, dar total diferentiate de istorie.
În acest serial,
am sa va spun povestea aventurilor si evenimentelor care le-a diferentiat.
Mii de ani de schimbari explozive.
70.000 de ani de istorie umana:
povesti pe care credeam ca le stim si altele care nu ni s-au spus niciodata.
Nimeni nu poate spera sa stie toate povestile omului,
dar ele ne ajuta sa avem o imagine de ansamblu
pentru ca este povestea a ceea ce suntem acum:
lungul mars al stramosilor nostrii,
lucrurile mici care au schimbat lumea,
natura care ne impinge inapoi,
glorii vechi,
câstigatori
si perdanti,
adevaruri si descoperiri uimitoare,
revolutii sângeroase si ale otelului,
nebunii moderne
si minunile epocii digitale.
Am fost stralucit de inteligenti in remodelarea lumii din jurul nostru.
Oricat de inteligenti credem ca suntem, dar poate nu la fel de întelepti.
Vor fi provocari, triumfuri si surprize,
toate elementele esentiale ale unei povesti,
cu exceptia, desigur, a sfarsitului.
ISTORIA LUMII DE ANDREW MARR
SUPRAVIETUIREA
Africa, acum aproximativ 70.000 de ani.
Acesti oameni sunt complet dezvoltati, ca si oamenii moderni, ca si noi.
Homo sapiens înseamna "om întelept".
Ca vanatori-culegatori am fost calauziti de nevoile de baza ale familiei:
mancare, apa, adapost.
Si in peste 100.000 de ani ne-am schimbat, adaptat si luptat pentru a supravietui.
Clima a fost o mare parte din aceasta:
Pamântul s-a cutremurat de-a lungul erei glaciare,
cerul a fost intunecat de uriase eruptii vulcanice
planeta a devenit mai calda si mai uscata si apoi iarasi, mai rece si mai umeda.
Si fiecare schimbare ne-a obligat sa gasim noi cai de supravietuire.
Cei care au supravietuit
au devenit mai rezistenti, mai inteligenti si mai bine organizatati.
Si în acest trib particular, a fost cineva special.
Facea parte dintr-un grup mic, probabil de mai putin de 1.000 persoane,
deplasandu-se incet, de-a lungul coastei de nord-est a Africii.
Pentru primii oameni, viata a fost într-adevar o calatorie.
A fost un mars fortat fara sfarsit dupa fructe si seminte.
Linistiti-va, sunati la orice casa si veti muri de foame!
Traversand Africa timp de zeci de mii de ani,
negociind cu schimbarilor climatice si cu animalele mai mari si mai rapide decât ei,
oamenii au învatat elementele esentiale ale supravietuirii:
limba, îmbracamintea si gatitul alimentelor.
Si, mai presus de toate, cum sa conlucreze împreuna pentru a ramâne în viata.
Africa ne-a hranit,
dar a fost întotdeauna dificila si întotdeauna periculoasa.
Exista dovezi ca peste zeci de mii de ani
si alte triburi au facut aceasi calatorie periculoasa in afara Africii.
Dar dupa ce au studiat evolutia ADN-ului uman,
savantii au concluzionat ca doar un singur trib
s-a departat destul de mult de Africa pentru a lasa o mostenire de durata.
Acesta este tribul care a facut-o!
Au trecut probabil din insula in insula, traversand ceea ce acum este Marea Rosie,
sosind în Arabia de astazi acum aproximativ 65.000 ani.
Suna uimitor,
dar aproape toti dintre noi în viata astazi, ne înrudim cu o singura femeie din acest trib.
Desigur, nu-i stim numele, dar ea a fost o supravietuitoare,
si am putea s-o numim simplu: "Mama".
Deoarece exista o mutatie genetica minuscula
in fiecare persoana în viata astazi care nu locuieste in Africa sub-sahariana.
Si savantii, au urmarit-o înapoi in timp,
care duce la o singura migratie din Africa,
la un singur trib,
la o singura femeie.
Pare imposibil, dar oriunde ai fi,
in Aberdeen sau Islamabad,
Tokyo sau New York,
Scandinavia sau insulele din Pacific,
ea este mama ta africana mondiala.
Si calatoria nu s-a sfârsit în Arabia pentru ca tribul ei a continuat sa se miste.
Pas cu pas,
kilometru cu kilometru,
generatie cu generatie,
oamenii moderni s-au împrastiat si încet au colonizat restul planetei.
Mai intâi, am calatorit spre est, de-a lungul coastei Indiei si Asiei de Est.
Se crede ca unii dintre noi am fi putut atinge Australia, acum 50.000 de ani.
Podul de uscat care unea atunci Asia si America,
nu a fost trecut pana acum circa 15.000 de ani.
Dar apoi, oameni s-au raspandit rapid drept în jos, prin cele doua Americi
pana in indepartatul sud.
Toate aceste calatorii au fost încetinite sau accelerate
de frig, sau caldura, sau de schimbarile climatice.
Din Orientul Mijlociu, o alta ramificatie de oamenii au luat-o spre nord-vest,
sosind în Europa, acum aproximativ 45.000 de ani.
Dar când am ajuns în Europa eram deja profund tribali,
traind si cooperand împreuna în grupuri mult mai mari decât familiile,
ceea ce a fost foarte important in succesul nostru ca vânatori.
Dar care a avut si o alta fatada.
Loialitatea noastra tribala a însemnat o ostilitate înradacinata fata de exterior,
de oricine care parea un pic diferit, vorbea diferit, se îmbraca diferit,
sau care poate mirosea diferit.
Fata de oamenii care într-adevar erau diferiti.
Pentru ca atunci când am ajuns in Europa, am descoperit ca nu eram singuri.
Un alta rasa de oameni traia aici de un timp aproape inimaginabil:
neanderthal-ienii.
Îndesati si vigurosi,
au supravietuit conditiilor erei glaciare, greu de întes cum.
Acum erau confruntati cu o provocare mult mai periculoasa:
"noi".
Savantii discuta inca despre aceasta,
dar probabil ca am coexistat cu neanderthal-ienii din Europa
intre 5.000 si 10.000 ani.
In acest timp, neanderthal-ienii au intrat într-un declin rapid.
Nimeni nu stie sigur ce s-a întâmplat cu ei.
Dar acolo unde erau supravietori duri, ca cei de acum cel putin 250 mii ani,
ne-am descurcat destul de bine.
Probabil ca i-am alungat din terenurile lor de vânatoare.
Este posibil de asemenea, regret s-o spun, sa ne fi facut placere sa-i mancam.
Acum 30.000 de ani neanderthal-ienii au disparut
si oamenii moderni, inteligenti, tribali si remarcabili de violenti,
erau gata sa stapâneasca planeta.
Doar ca acum determinarea noastra nemiloasa
era indreptata împotriva a ceva mult mai formidabil decat neanderthal-ienii.
Acum aproximativ 20.000 de ani, temperaturile au plonjat si mai rau.
Am fost fortati inca o data, sa ne adaptam sau sa murim.
Adversitatea favorizeaza versatilitatea.
De data aceasta o piesa foarte familiara a tehnologiei va face toata diferenta.
Acesta este un ac, facut din os.
Este real.
Are circa 17.000 de ani vechime.
Are un frumos mic ochi în el, fiind foarte asemanator cu acele pe care le aveti acasa.
Si ceea ce un ac va va permite sa faceti,
este de a nu purta doar niste piei de animale, ci hainele care vi se potrivesc.
Inventia acului va ajuta la revolutionarea vietii umane.
Purtand îmbracaminte cusuta în straturi,
putem sa ne croim drum prin iernile aspre ale erei glaciare.
Puteam ramane afara mai mult timp urmarind animalele, vânand un timp mai indelungat:
pradatori mai buni.
Am avut sageti, da, si sulite desigur,
dar acul a fost minunat, neasteptat, o descoperire de viata si de moarte.
Oamenii moderni s-au dovedit a fi una dintre cele mai rezistente specii de pe planeta,
ceva nou sub soare.
Dar în Pirineii francezi vom gasi dovezi
ca acest Homo Sapiens a putut trai pâna la a avea laudaroasa eticheta de "om întelept"
si a spera la ceva mai mult decât la supravietuire.
Deja încercam sa ne remarcam, prin a intelege locul nostru în lume.
Aici, in pestera Gargas, în sudul Frantei,
ne putem vedea stramosii determinati sa bata un record.
Ce e aici nu este tocmai arta si nici un graffiti.
E ceva mult mai personal.
Si, cred eu, mult mai emotional.
Aceste semne au fost facute de oameni ca noi,
acum 27.000 ani.
Gura si mâna: nu trebuie mai mult ca sa insemne ceva personal.
Nu este ceva asa de comun, asa de obisnuit, in a face o amprenta a mâinii.
Copiii din scolile primare înca o mai fac peste tot în lume, aceasta neajutandu-i cu nimic,
dar se simt ciudat conectati la acest popor care statea aici, la începutul povestii umane.
Aceste amprente ale mâinii sunt unele dintre cele mai vechi urme ale omului în lume.
Amprente similare au mai fost descoperite
în Africa de Sud, Australia, America de Nord si Argentina.
Este primul exemplu de ceea ce s-ar putea numi: "înregistrare istorica".
O declaratie universala care spune: "SUNTEM AICI."
Acum aproximativ 16.000 ani, emisfera nordica a început sa se încalzeasca.
Dupa zeci de mii de ani traind ca vanatori-culegatori la mila naturii,
aceasta transformare a climei lumii a ajutat stramosii nostri sa faca ceva radical nou.
Râul Tigru, estul Turciei, în Cornul Abundentei.
Oamenii pot mânca 56 de feluri de iarba salbatica, iar 32 dintre ele cresc aici.
Comparativ, de exemplu, cu doar 4 în America.
Fertile, într-adevar!
Aici a avut loc unica si cea mai mare schimbare facuta vreodata de om pe planeta,
chiar si pentru epoca noastra, a stiintei si a marilor orase.
Singurul lucru care a schimbat Pamântul mai mult decât oricare altul,
a început aici, în "Tara dintre râuri."
Oamenii care au trait în acest binecuvântat loc mâncau plante salbatice,
au crescut câteva animale domestice si au vânat.
Dar au fost, de asemenea, atat de lenesi, incat nu au vrut sa continue sa mai mearga pe jos
pentru a gasi seminte mai gustoase sa manânce.
Lenea se dovedeste a fi o forta subestimata în istoria omenirii!
Deci, daca nu vrei sa te duci sa-ti gasesti mancare,
cu greu poti face mancarea sa vina la tine.
Sau poti?
Acestia sunt cei mai mari inventatori anonimi.
De la aceste descoperiri pleaca tot ce urmeaza.
Este un moment crucial în schimbarea echilibrului dintre oameni si restul naturii.
Nu este un lucru evident in a-l face.
Ai adunat boabele, mâncarea care iti potoleste foamea tie si familia tale,
dar în loc de a o manca pe toata, vei pastra o parte din ea...
... si ai sa o planteze înapoi în noroi.
Si apoi... astepti.
A pastra o samânta si a o planta, pare o idee evidenta acum,
dar acum 13.000 de ani chiar a fost un joc de noroc.
Demonstreaza gândire avansata.
Demonstreaza planificare.
Demonstreaza si alte cunostinte.
Dar cine a facut aceasta schimbare simpla,
furaje care sa creasca peste toate pamanturile, peste toate locurile,
se transforma in agricultor care investeste într-o bucata de pamânt.
Si prin alegerea celei mai mari seminte pentru insamantare,
oameni au remodelat plantele, de asemenea.
Seminte mai mari si, in cele din urma... toate mai mari.
Mai târziu,
popoarele din China, India si America de Sud au inventat agricultura pentru ei înisi.
Trei ierburi au triumfat în timpurile de demult: grâul, orezul si porumbul.
Si dupa 12.000 ani, ele înca mai sunt piatra de temelie a dietei umane.
Agricultura a fost marele salt înainte, dar progresul are un pret:
când oamenii s-au stabilit intr-o ferma, viata a devenit mai grea.
Arheologii sunt clari:
agricultorii au devenit mai scunzi si au murit mai de tineri decat vanatorii-culegatori.
Munca pe câmp a dus la articulatii inflamate de artrita,
si dieta de terci lipicios de ovaz a dus la cariile dentare, pentru prima data.
Deci, de ce sa faci agricultura când lumea era înca plina de voie-buna?
Mai la obiect, de ce sa fi agricultor?
Ei bine, o explicatiei este ca au fost prinsi de explozia propriei populatii.
Odata ce oameni au devenit sedentari cu mai multe alimente, membrii familiilor au crescut.
Vanatorii-culegatori trebuiau sa limiteze numarul de copii
pentru ca trebuia sa-i care cu ei, ceea ce agricultorii nu trebuiau sa faca.
Pe masura ce numarul oamenilor a crescut si încep sa lucreze împreuna,
agricultorii au început sa se adune în grupuri tot mai mari.
Peste câmpiile din Anatolia, in Turcia, sunt imprastiate misterioase movile.
Ascunzand in ele cea mai veche dovada a urmatorului mare pas:
orasele.
Acum 9.000 de ani,
o comunitate, un mic oras de pâna la 8.000 de locuitori,
traia aici, la Çatalhöyük.
Aici întâlnim unul din primii indivizi care apare din istoria noastra timpurie.
Scheletul ei a fost excavat în 2004.
Avea doar 20 de ani când a fost îngropata sub podeaua casei sale.
A fost gasita ghemuita, tinand strâns un craniu,
frunte la frunte, asa.
Craniul a fost vopsit.
De fapt, a fost revopsit si iar revopsit, de câteva ori,
sugerând ca a fost folosit pentru o înmormântare si apoi pentru alta,
îngropat si apoi dezgropat din nou si folosit iar.
Ea a fost aproape sigur un stramos, cineva care a contat pentru familia ei.
Ceea ce vedem aici, este un cult ancestral:
cult, pentru motivul ca tu stai si oamenii vin sa te vada.
Tânara a fost îngropata purtand un colier rar, gheare-de-leopard.
Aceasta înseamna deschiderea unei noi frontiere umane.
Ca oras, Çatalhöyük este doar o mica cucerire de spatiu fizic, aici si acum.
Dar mormântul Doamnei Leopard
este si o încercare de a prelua controlul timpului, de asemenea,
de a lega moartea, viata si cei care vor fi nascuti.
Au fost oameni pe care, daca ii intrebai, << Cine crezi ca esti? >>,
ar fi putut da un raspuns foarte clar.
Orasul lor era o retea compacta de case din chirpici, aproape ca un stup uman.
Nu era prea diferit de bidonvil-urile moderne din lumea de astazi.
Oamenii mergeau prin oras pe acoperisurile plate
si intrau in case pe scari, prin acoperisuri.
În primul rând, este evident o casa,
nu prea diferita de nenumaratele apartamente si case de astazi.
Aici, este, daca vreti, camara,
cu mari vase de lut in care pastrau toate felurile de cereale si seminte.
Aici, este ceea ce a fost probabil un fel de dormitor.
Cinci la zece persoane probabil ca locuiau aici, deci un portret familiar.
Dar al doilea lucru despre acest loc,
este ca oamenii care au trait aici au fost scrupulos de curati.
Nu puteau spala podelele si peretii pentru ca erau facute din pamânt,
de aceea le varuiau, mereu.
Aici puteti vedea aceste mici linii.
Sunt straturi peste straturi de var.
Si acest zid, arheologii ne-o spun, a fost varuit de mai mult de 400 de ori.
Deci, aici suntem, chiar la începuturile societatii omenesti,
in locul si înconjurati de fantomele oamenilor in care deja ne recunoastem.
Dna Leopard a crescut într-o comunitate ordonata si echilibrata
în care barbatii si femeile erau la fel de bine hraniti
si se bucurau de acelasi statut social.
Pare sa fi fost un loc pasnic,
fara ziduri de aparare si fara niciun semn de diviziune sociala sau de conflict.
Nu exista temple, niciun palat,
nu existau zone pentru razboinici sau locuri speciale pentru femei.
Doar familii care traiesc alaturi una de alta si care coopereaza.
Aproape ca in fanteziile moderne anarhiste:
o lume fara conducatori, o societate fara sefi.
Si problema, desigur, este ca acest tip de organizare este mereu inlaturat foarte repede.
Oamenii din Çatalhöyük au putut gestiona aceasta doar timp de... 1.400 ani.
Dar acesta nu a fost Gradina Raiului.
Agricultorii care traiesc în orase aduc cu ei noi pericole.
Mii de oameni si capre, vaci si rate care traiesc în tarcuri apropiate,
creaza conditiile perfecte bolilor ca sa se raspândeasca.
Si exista dovezi pentru aceasta:
tuberculoza trece de la bovine la oameni aproximativ in acest moment.
Majoritatea celor mai grave amenintari pentru sanatatea umana,
variola, rujeola, gripa, au venit prima data de la animalele de ferma.
Poate de aceea d-na Leopard a murit atat de timpuriu,
înainte de a fi îngropata sub podeaua casei, ca si stramosii ei.
Agricultorii si orasul, ambele au adus noi pericole, dar capcana era închisa.
Nu mai era cale de întoarcere.
Peste tot în lume, multi dintre stramosii nostrii
traiesc acum in comunitati stabile independente.
Dar ce a facut posibil sa-i adune împreuna, în grupuri mai mari?
Din nou, trebuie sa ne uitam la natura, nu doar la oportunitatile ei, ci si la amenintarile ei.
Peste tot în lume, popoarele spun povesti despre un mare potop.
Si într-adevar aceasta s-a si întâmplat acum aproximativ 4.000 ani,
care a cauzat devastarea multora dintre primele civilizatii, inclusiv a Chinei.
Ceea ce face China diferit, este ca ea spune înca aceste povesti.
O parte prin mit, dar o parte, probabil, prin istorii scrise, de asemenea.
În China, într-adevar toate incep cu potopul.
Conform cronicilor antice, au existat 9 ani de ploi torentiale,
facand Fluviul Galben sa-si schimbe cursul cu efecte devastatoare.
Fluviul Galben este de asemenea cunoscut si ca "Marea Durere a Chinei".
De mii de ani, regulat isi iese din vad, rade sate întregi, distrugând totul în calea lui.
Râul are 5.000 km lungime, cu o zona inundabila mai mare decât intregul Regat Unit.
Vechile legende spun ca unul dintre conducatorii de clan,
l-a pus pe un om pe nume Gun, sa-i îmblânzeasca cursul.
Miza mare era nedreapta.
Daca Gun reusea, ar fi fost bogat.
Daca esua, platea cu viata.
A construit baraje uriase de pamânt.
Dar din nou totul a fost ras de potop.
Gun nu a putut sa-si salveze poporul...
...sau pe el însusi.
Povara tatalui cade acum pe umerii fiul sau: Yu.
Dupa executia lui Gun,
conducatorul clanului a ordonat lui Yu sa vina cu o idee noua pentru a controla inundatiile.
Yu si-a dedicat viata acestei indeletniciri.
Conform vechilor legende chinezesti,
el a spus ca nu se va întoarce la sotia sa insarcinata, pâna cand raul nu va fi imblanzit.
Cronicile vechi spun ca Yu a decis sa înceapa parcurgand intreaga lungime a râului.
Dupa aceasta epica calatorie, se intoarce cu un plan radical diferit.
Fara confruntare cu natura ! Fara baraje !
În loc sa încerce sa infrunte apele furioase ca si tatal sau, el vrea sa le divizeze.
Yu planifica sa creeze o vasta retea de canale.
În timpul sezonului de inundatii,
ar atenua puterea maxima a râului si i-ar reduce puterea de inundare distructiva.
Dar asta însemna o colosala munca de inginerie.
Si o provocare diplomatica imensa, pentru ca, pentru a reusi,
trebuia sa convinga sute de clanuri rivale sa inceteze secole intregi de ostilitati.
Ne intoarcem la puterea vechea a umanoidului preistoric, la tribalism,
care a devenit acum o slabiciune,
pentru ca numai muncind impreuna
aceste clanuri ar putea, eventual, sa rezolve problema Fluviului Galben.
Yu începe eroicul proiect de inginerie.
Mit sau nu, au existat proiecte de "îmblânzire a râului", în acele vremuri.
Povestea spune ca în urmatorii 13 ani, Yu a trecut pe acasa de trei ori,
dar a ramas fidel juramântul sau de sacrificiu si niciodata nu a intrat inauntru.
În cele din urma, vasta lui retea de canale a fost completata.
Si ploile au inceput din nou.
Marele proiect de inginerie al lui Yu a fost pus la încercare.
Dar canalele au facut fata potopului.
Povestea lui Yu ne spune un adevar istoric semnificativ:
provocarile naturale aduc oameni care traiesc langa râu, împreuna.
Da Yu a unit clanurile de pe Raul Galben pentru prima data.
Pentru ca numai împreuna, sub o singura autoritate, au putut rezolva aceasta problema.
Ca recompensa, seful clanului l-a facut pe Yu mostenitorul lui.
Unii sustin ca el a fondat prima dinastie chineza.
Si desigur, istoria Chinei începe pe malurile Fluviului Galben.
Yu este cunoscut din aceasta zi ca Da Yu, Yu cel Mare.
Este interesant ca primul erou chinez a fost un inginer civil si un functionar public.
În întreaga lume, istoria este modelata de dorinta de a modela natura in favoarea noastra.
Asta înseamna a munci împreuna, dar este pe de alta parte competitiva si violenta.
Fiecare pas inainte aduce probleme noi.
Agricultorii aduna mai multi oameni, dar aduc si mai multe boli.
Si în societatile mai complexe, apar conducatori si preoti.
E o poveste fara inceput si fara sfarsit cu consecinte neasteptate.
De la sudoarea si succesul primilor agricultori, la toate ierarhiile lumii.
De la proprietari si preoti, la aparitia imparatilor
care le spunea doar unde sa planteze ovazul pentru anul urmator
sau sa încerce sa-l mentina uscat.
Egipt, acum 3.200 ani.
Nil-ul este cel mai lung fluviu din lume.
Curge de la sud la nord, dar vanturilor predominante bat invers,
ceea ce-l face un excelent sistem de transport în ambele sensuri si un coridor verde luxuriant.
Deci, nu este surprinzator ca prima mare civilizatie din lume a început aici,
cu ale sale temple, scrieri, preoti, cu ai sai conducatori minunati.
Faraonii au crezut ca pietrele lor, civilizatia râului, vor dura o eternitate.
Si desigur, toate acestea erau posibile
doar datorita numarului imens de oamen care planteaza, blesteama, ridica si taie.
Toti lucratorii pe spinarea carora s-au ridicat aceste minunate cladiri
si despre care niciodata nu s-a auzit.
Nu vom sti niciodata ce au crezut ei despre toate acestea.
Ei bine, uneori, s-a auzit !
Datorita unei inventii remarcabile, stim exact care era viata egipteanului obisnuit.
Acesta a fost odata orasul Set Ma'at, <>.
Pietrarii si tâmplarii care au construit
mormintele faraonilor din Valea Regilor, au locuit aici.
22.000 de ani dupa ce ne-am stropit amprenta mainii pe peretii pesterilor,
entuziasmul nostru de a ne lasa amprenta in lumea asta, a atins un nou nivel.
Scrierea s-a dezvoltat în Egipt în urma cu aproximativ 5.000 ani.
La început a fost apanajul scribilor de specialitate,
dar oamenii din Set Ma'at au fost primii muncitori din lume care au învatat sa scrie.
Satenii obisnuiti trimiteau scrisori si mesaje, mai degraba ca textele si e-mailuri de astazi.
Doar ca le scriau pe mici bucati de calcar sau pe cioburi de ceramica.
Le numeau "ostraca".
Au fost descoperite cu miile acolo unde le-au aruncat,
astfel ca noi putem "trage cu urechea" la viata orasului de acum peste 3.000 de ani.
Una din vocile care se fac "auzite" aici, este a unei femeie batrâne, pe nume Naunakthe.
Dupa cum "vorbeste" ea,
o civilizatie care parea distanta si straina, devine brusc surprinzator de familiara.
"Am crescut opt copii si au ajuns bine, având toate cele necesare."
"Acum uite, sunt batrana si nu le pasa de mine."
"Celor care si-au pus mâinile pe mine si s-au uitat la mine, le voi lasa proprietatea mea."
"Dar ceilalti, nu vor primi nimic."
Înregistrarile cuprind toata viata unui om:
teme de scoala ale copiilor, liste de spalatorie, un remediu pentru hemoroizi:
fasole verde, sare, grasime de gâsca si miere date pe posterior timp de 4 zile.
Oh, da! Si povestea lui Paneb, un barbat casatorit care avea un fiu si doua fiice.
Un constructor care avea si alte indeletniciri, deoarece Paneb fost si un jefuitor de morminte.
Povestea lui este spusa intr-o scurta înregistre a unui proces scandalos.
Despre Paneb s-a vorbit in sat, el fiind acuzat de:
"pradarea mormântului faraonului si furtul bunurilor din mormânt".
Judecatorul l-a mai acuzat si de betie si comportament turbulent.
Si de un atac violent asupra tatalui sau vitreg.
Destul de rau Paneb, hot si huligan, dar a fost si mai mult.
El s-ar fi culcat si cu sotia fiului colegului sau constructor, Kenna.
Si nu, nu s-a oprit aici!
Pentru a înrautati lucrurile, Paneb s-a culcat apoi si cu fiica lui Kenna.
Începe sa sune a mahala.
Un focar de obraznicie al Nil-ului salbatec!
Dar ceea ce este cu adevarat interesant, este curtea însasi.
Fiecare comunitate egipteana a avut una.
Aici se întâmpla inca un eveniment important de la inceputurile istoriei umanitatii.
Ei incearcau sa impuna ordine in societate.
În sate si orase, instinctul pentru corectitudine produce lege.
Este o veste buna pentru civilizatia umana
desi, în mare, aduce vesti destul de rele pentru Paneb.
Dure pentru criminalitate, dure pentru cauzele criminalitatii.
Viata nu a fost usoara pentru egiptenii obisnuiti,
dar ordinea era infinit mai buna decât dezordinea.
Ne amintim cu totii de piramide si de faraoni,
dar evolutiile facute pe termen lung, au fost la fel de semnificative,
ele fiind umbrite de ziduri.
Dar nu a fost doar in Egiptul antic.
Peste tot în jurul Marii Mediterane,
vedem oameni care încep sa învete sa scrie si sa citeasca.
Fac comert cu mici lucruri de lux. Mananca alimente mai bune.
Consuma mirodenii si plante aromatice.
Beau bere si vin.
Si totul decurge din ce in ce mai bine.
Sau poate ca nu !
Scrierea ajuta la accelerea raspândirii ideilor.
Comertul accelerat duce la marirea satelor si oraselor
si civilizatia se raspândeste.
Dar lupta cu natura nu a incetat niciodata.
Insula greceasca Creta se afla într-o zona predispuse la eruptii vulcanice si cutremure.
Si acesta a fost "vatra" a ceea ce a fost descrisa
ca fiind prima civilizatie din Europa:
Civilizatia Minoica.
Deci, ce înseamna "civilizatie"?
Literal, "persoane care traiesc în orase si targuri".
Dar ea implica, mai mult stil, mai multa finete.
Si cateva civilizatii au fost la fel de elegante ca stilul minoic.
Acum 3.700 de ani, minoicii au fost pionierii comertului international.
Expediau vin, ulei de masline si cherestea in tot estul Mediteranei.
În centrul Civilizatiei Minoice statea marele Palat din Knossos.
La inceputul anilor 1900,
Knossos a fost excavat de arheologul britanic, Sir Arthur Evans.
A descoperit un oras sofisticat cu fresce, apeducte chiar si canalizari rudimentare.
Frescele si figurile de femei calarind serpi urcand spre cer,
sugereaza ca femeile au avut o pozitie dominanta în cultura Minoica.
Evans a fost incantat de minoici si el a decis sa reconstruiasca acest oras.
E ceva interesant si modern in stilul minoic.
Ceva din anii 1920.
Asta pentru ca este refacut in anii 1920.
Beton armat.
Zidaria este noua si frescele de renume mondial...
...ei bine, acestea sunt bazate pe fragmente din arta minoica,
dar ele au fost foarte, foarte serios imbunatatite.
Frumusetile inotand la o petrecere pe plaja cu urcioarele lor de vin,
descrise de faimosul romancier Evelyn Waugh incorect,
ele fiind ca si copertile revistei Vogue.
Evans a excavat si a reconstruit
in momentul în care Europa era ravasita de primul razboi mondial.
El a prezentat Civilizatia Minoica ca pe o utopie pasnica.
Evans isi imagina minoicii guvernati cu blandete,
ca cea mai pasnica Europa,
departe de Europa scaldata in sânge din timpul sau.
Cultura Minoica parea idilica,
dar primele impresii sunt la fel de periculoase în istorie, ca oriunde în alta parte.
În 1979, partea întunecata a minoicilor a fost revelata.
Si aceasta parte ascunsa a fost descoperita prima data aici, intr-un mic templu,
la câtiva kilometri de Knossos.
Acesta pare astazi a fi un mic, dragut fragment din acest paradis,
dar când arheologii au început sa sape printre ruine,
au facut o descoperire înspaimântatoare edificatoare.
Conform acestei teze, exista aici un fel de altar
in care s-a gasit scheletul unui tânar de aproximativ 18 ani.
Si deasupra lui a fost lasat un pumnal de bronz ceremonial.
Oasele din partea superioare ale corpului sau sunt albe
iar cele din partea inferioara sunt inegrite,
indicând arheologilor ca inima lui inca mai batea cand sângele i s-a curs din corp.
A sângerat pâna la moarte. A fost un sacrificiu uman.
Alte doua cadavre au mai fost descoperite: aici si aici.
Unul a fost corpul unei femei,
doar putin peste 1,6 metri, de inaltime medie,
cu mâinile încercand sa-si protejeze fata.
Acum stim ca aceasta femeie avea un statut inalt în societatea minoica.
Si este posibil, chiar, sa fi fost o preoteasa.
Societate minoica a fost extrem de dezvoltata, dar ea a trait cu frica de fortele naturale.
Si dorinta lor de a controla natura nu a fost compensata de capacitatea lor.
Deci, au raspuns cu ritualul religios ultim in încercarea de a potoli setea zeilor,
crezand ca astfel controlau lumea naturii.
Acum aproximativ 3.700 de ani,
in timpul unui astfel de sacrificiu sângeros, natura a lovit din nou.
Încercarea de a controla natura a fost întotdeauna provocarea suprema a omului.
Si înca mai este.
Toate incercarile lor de a împaca zeii au fost in zadar,
Civilizatia Minoica a fost devastata.
Minoicii vor ramane pentru totdeauna un popor misterios.
Ei ne reamintesc un adevar fundamental:
calatoria din pesteri la civilizatie a fost minunata,
ca nu va fi niciodata o victorie finala,
sigur, nu asupra naturii,
nici asupra partii intunecate a naturii umane.
În episodul urmator:
Era primului mare imperiu.
Noi idei îndraznete în Est si in Vest.
Si Alexandru cel Mare.
Daca doriti sa stiti mai multe despre trecut, puteti comanda brosura gratuita numita
"Cum sa stiu despre aceasta?"
Doar telefonati la:
Sau duceti-va pe:
si urmati link-urile Open University.
(: SDR :)